Author: klm
Last saved by: Merete
Company: privat

1
Indholdsfortegnelse   

                                                                                                                              
EKSISTENTIALISME                                              

Indledning ..........................................         2
Problemformulering ..................................         2
Baggrund ............................................         3
Eksistens ...........................................         3
Fremmedgørelse ......................................         5
Identitet ...........................................         5
Identitetsproblemet .................................         6
Det eksistentialistiske frihedsbegreb ...............         7
Angst ...............................................         8
Den nærværende tid ..................................        10
Afrunding ...........................................        11 

EKSISTENTIELLE TÆNKERE

Indledning ..........................................        12
Søren Kierkegaard ...................................        12
Afrunding ...........................................        17
Martin Buber ........................................        19
Afrunding ...........................................        22
Jean-Paul Sartre ....................................        23
Afrunding ...........................................        26
Albert Camus ........................................        27
Afrunding ...........................................        30
Sammenligning .......................................        32
Konklusion ..........................................        34
Noter ...............................................        36
Litteraturliste .....................................        37

												  2 Indledning
Det kan opleves som en tendens i tiden, at mange, det være sig folk i almindelighed, forfattere, journalister osv., interesserer sig i retning af eksistentielle spørgsmål. Det virker, som om behovet for at gøre op med dogmatiske systemer af enhver art tager til, og at det enkelte menneske ønsker at være med til at retningsbestemme sit eget liv.
Begreber som frihed, valg, mulighed osv. er ord, som det mo-
derne menneske dels sikkert betragter som selvfølgeligheder - dels bliver "bombarderet" med i pressen og ikke mindst gennem reklamer m.m.
Eksistensfilosofiens udgangspunkt er den individuelle eksistens og dennes konkret gennemlevede erfaringer, og det er nogle af denne filosofiske retnings overvejelser, som er i overensstemmelse med psykologiske, antropologiske, sociologiske og kultursociologiske aspekter, jeg vil forsøge at indkredse i denne opgave, som er en restafløsning af disciplin 3. 
Samtidig betragter jeg denne redegørelse for et vigtigt grundlag for min konferens, der kommer til at handle om sygerollen,
altså det at have en sygdom.

Problemformulering
Når jeg har tænkt mig at gøre rede for eksistentialismen, vil det være helt indlysende, at prøve at finde ud af, hvad denne bevægelse mener med begrebet eksistens. Og hvad menes der, når eksistentialisterne taler om frihed, valg, ansvar osv.?
Først bliver denne retning beskrevet helt overordnet. Dernæst vil jeg mere specifikt kigge på nogle navne, der sættes i forbindelse hermed. Jeg tænker her på Søren Kierkegaard, Jean-Paul  Sartre, Albert Camus og Martin Buber. Alle er, som mange ved, afdøde, så hvorfor beskæftige sig med tanker, tænkt og oplevet for indtil flere generationer siden?
Hvad kan de sige os i dag, og hvilke perspektiver kan der dra- ges heraf?

												  3
Baggrund
Eksistentialistiske synspunkter har rødder langt tilbage i den vesteuropæiske åndshistorie, men eksistentialismen som moderne fænomen opstod i Tyskland efter 1. verdenskrig. Tyskeren Martin Heidegger (1889 - 1976) anses for at være den moderne eksistentialismes grundlægger.
I Frankrig brød retningen igennem umiddelbart efter 2. verdens-
krig og omfatter et fransk kulturfænomen knyttet til folkene ved tidsskriftet: "Les temps modernes". De mest fremtrædende navne var Jean-Paul Sartre, Maurice Merlau-Ponty og Simone de Beauvoir.
Som moderne bevægelse kan eksistentialismen ses som et produkt af mellemkrigstidens pessimistiske og kaotiske livsstemning, en samfundsopfattelse, som især Frankfurterskolen med bl.a. Theodor W. Adorno og Max Horkheimer repræsenterer. Eksistentialismen har ofte et litterært tilsnit, fordi den ønsker at være konkret.
Hundrede år tidligere i første halvdel af det 19. årh. foretog danskeren Søren Kierkegaard et gigantisk opgør med hegelialismen og således ethvert forsøg på at opstille sammenhængende og afsluttede filosofiske tilværelsessystemer.
Kierkegaards enorme litterære produktion blev inspirationskilde for blandt andet Heidegger og Sartre, og eksistentialismen som helhed har i vore dage fået en ny aktualitet, måske som et ud-
slag af den usikkerhed og forvirring mange mennesker føler overfor internationale begivenheder, men ikke mindst på grund af personlige problemer.
Eksistentialisme er ikke et utvetydigt begreb. Der er endda meget store forskelle mellem de tænkere, der har beskæftiget sig med eksistens, som menneskets livsvilkår.
Jeg vil derfor lidt mere overordnet prøve at indkredse, hvad der kan menes med eksistens.

Eksistens
I almindeligt sprogbrug betyder eksistens: tilværelse; liv; måde at leve på. At eksistere: f.eks. at leve, at være til. 
Det er altså ikke eksistentialismen, der har frembragt ordet eksistens, men bevægelsen har netop foretaget et brud med den

												  4 metafysiske grundopfattelse, der var Europas i antikken og middelalderen. (Sløk, s.9)
Med Søren Kierkegaards ord: "Eksistensen selv, det at eksistere, er Stræben...". "Men hvad er eksistens? Det er hiint barn, som er avlet af det Uendelige og det Endelige, det Evige og det Timelige, og derfor er bestandigt stræbende." (Kierkegaard, bd.9, s.79f)
Eksistens er at være i vorden. (ibid, s.69). Eksistens er altså det begreb, som alt begynder med; det er der "først", som udgangspunkt for alle andre bestemmelser, og det grundlæggende begreb, der begrunder alle andre begreber.
For Jean - Paul Sartre eksisterer mennesket først, er til, viser sig i verden, og at det først defineres bagefter. (Sartre 1984, s.15)
Eksistens er altså fra starten ingenting. Den bliver skabt undervejs: "Mennesket er fra først af en plan, som oplever sig selv subjektivt, i stedet for at være noget mos, noget råddenskab eller et blomkålshoved. Der eksisterer ikke noget som helst forud for denne plan". (ibid, s.16)
Eksistensen er for både Kierkegaard og Sartre den dimension, hvor menneskevirkeligheden udfolder sig. (Sløk, s.14)

Nu er det menneskets lod (læs den eksistentialistiske tænkning) at forsøge at forstå sig selv som eksisterende, men i den blotte tilstedeværelse kan oplevelsen af fremmedgørelse ytre sig.
Denne hændelse kan defineres som verden, der skifter ansigt, eller naturen, der vender mennesket ryggen, og for at befri sig fra denne fremmedgørelse, hvis rod er følelsen af forladthed, må mennesket komme til at eksistere i egentlig forstand.
I Sartres roman "Kvalme" gennemspilles oplevelsen af fremmedgørelse i forhold til den ydre verden, hvorved kvalmen opstår. Ja, sågar væmmelse ved sig selv. (Sartre, 1938, s.43)

												  5 Fremmedgørelse
Jeg vil her belyse, hvilken betydning fremmedgørelsen kan have på mennesker i det kapitalistiske varesamfund. Fremmedgørelse
eller tingsliggørelse er den samfundsmæssige proces, hvor mennesket bliver forvandlet til et objekt eller en ting og behandles som sådan.
I det kapitalistiske varesamfund har alle menneskelige relationer en tendens til at blive forvandlet til varerelationer. Så i stedet for at være forhold mellem mennesker, bliver de forhold   mellem ting, objekter. Menneskene oplever, at de står overfor kræfter, som styrer dem, og som de ikke selv har nogen indflydelse på. Derved kan følelsen af magtesløshed opstå.        
Jo større afstanden bliver mellem beslutningstagerne, og de, der påvirkes af beslutningerne, bliver disse grupper let usynlige, upersonlige og ufølsomme overfor hinanden, hvilket kan have nogle meget kedelige konsekvenser for de "magtesløse". 
F.eks. kan nævnes de ældre, der på grund af sygdom er blevet tidligt udskrevet fra hospital, for nogle åbenbart med døden til følge, for at spare på de kommunale udgifter.(1)

Identitet
Identitetsbegrebet har ligesom fremmedgørelsesbegrebet en lang historie bag sig med overvejelser indenfor filosofi, psykologi, sociologi osv., men det var den amerikanske psykoanalytiker Erik Erikson, der gjorde opmærksom på sammenhængen mellem den individuelle identitetsdannelse og den nationale identitet. 
(Eichberg,s.9)
Dette er naturligvis kultursociologisk interessant, hvorfor jeg har valgt at beskrive hans definition af dette begreb.
Psykologisk defineres identitet, som en persons bevidsthed om sig selv. Erikson siger endvidere, at det er evnen til at op- leve og opretholde en indre enhed og kontinuitet.
Men for at der kan være tale om en udviklet positiv identitet, siger han, at oplevelsen af egen identitet nogenlunde må modsvare andres oplevelse af denne identitet. Et negativt udfald er enten identitetsforvirring, som er en manglende oplevelse af identitet, eller en negativ identitet, som kendetegner afvigeren. I heldigste fald kan afvigerne være vejvisere for andre,

												  6 fordi de ofte først mærker konsekvenserne af samfundets politik og holdninger.(2)
Fremmedgørelse og identitet er noget konkret historisk: samfundsmæssigt  og historieskabt, men er blevet tolket forskelligt og modsætningsfuldt i forskellige samfundsprocesser. (Eichberg,s.11) 

Identitetsproblemet (Sløk, s.52 - 61)
Kun ved at blive eksisterende, bliver mennesket til iflg. eksistentialismen. Men gennem fremmedgørelsens oplevelse kan mennesket opdage, at det, det er, er det udelukkende i kraft af ting; de ydre forhold og andre mennesker. Så, når man skal svare på, hvem man er, sker dette ved at pege på de relationer, man indgår i i forhold til omverdenen. F.eks. navn, stilling, civilstand.
Denne identifikationsmetode er i eksistentiel forståelse utilstrækkelig og kan i kritiske situationer efterlade følelsen af magtesløshed. Det er almindeligt, at den eksistentialistiske argumentation viser hen til rollebegrebet.

En rolle er til, før den spilles. Den er altså noget, man træder ind i. Den er et udtryk for det konventionelle og har sit eget liv: den har en tvingende magt som kan få et menneske til at handle stik modsat sine intentioner. Den kan bemægtige sig individet, så det mister sig selv ud i rollens indhold. Det er "de andre", der tvinger.
En rolle vil altid være en begrænsning af de optimale muligheder for den enkeltes livsudfoldelse. De fleste mennesker har da også samtidig en række roller, f.eks. kvinde, mor, studerende. Men ligegyldig hvor mange roller, der tilføjes, kan de aldrig opfylde eksistensens fordring om ubegrænsethed: at være helt til i det man er, uden nogen begrænsende modifikation.
Principielt vil en rolle altid kunne skiftes ud med en anden. Men kun principielt, for i de tilfælde, hvor rollen ligesom føles tvungen: bliver tillagt én, kan det føles meget ubehageligt. Dette vil jeg i øvrigt undersøge nærmere i min konferens om sygerollen, hvor det sjældent føles som et behageligt opholdssted at være.

											       7  Idealet for Kierkegaard er imidlertid det uopnåelige kun at have én rolle, hvori hele ens sjæl lægges, men på den måde at det enkelte individ er sig selv bevidst i valget af sin/e
rolle/r.
Men ligegyldig hvilken rolle man "iklæder" sig, vil det for eksistentialismen kunne skrælles af, og når afklædningen er gjort færdig, findes ikke noget.
Identiteten baseres ikke på en inderste personlighedens inte-
gritet. Søgningen efter selvet findes altså ikke i identiteten, hvorfor jeg ser nærmere på et andet af eksistentialismens nøglebegreber - friheden.

Det eksistentialistiske frihedsbegreb
Ligesom eksistensbegrebet har frihedsbegrebet en lang filosofisk historie bag sig. Min interesse for frihedsbegrebet starter dog først ved begyndelsen af 1800 - tallet, hvor tilliden til at friheden kunne realiseres i det borgerlige samfund brister.
Filosofien deler sig i forskellige retninger, og f.eks. positivismen beskæftiger sig med naturvidenskaberne, mens eksistenfilosofien interesserer sig for individets jagt på en autentisk tilværelse, hinsides videnskab og samfund. Frihed og samfund er blevet adskilt. (3)
Det var især den tyske filosof G.W.F. Hegels (1770 - 1831) begrebsverden, at den danske filosof Søren Kierkegaard (1813 - 1855) gjorde oprør imod med sit forfatterskab. Kierkegaard var overhovedet modstander af, at man ad spekulativ vej kan løse tilværelsens gåder. (Rohde, s.47)
Frihed er et af grundbegreberne i eksistentialismen, og det er gennem sin søgen efter et noget, som ikke er der, at mennesket opdager friheden. (Sløk, s.62) Men frihed er udelukkende et ud-
tryk for fraværelsen af alle essentielle faktorer, og derfor er det eksistentialistiske begreb om frihed, forestillingen om den totale og yderste tomhed.
Opdagelsen af friheden muliggør eksistensen som en fordring om at virkeliggøre sit væsen som eksisterende. (ibid, s.65) Forstået på den måde, at mennesket er selve det at forholde sig: at forholde sig til sig selv som indhold. Dette indhold er

											       8
verden og dens ting, og disse ydre forhold er så stærke, at det enkelte menneske befinder sig i et dilemma, som ikke er selvvalgt.
I det eksistentialistiske valg står man derfor overfor at vælge dilemmaet i absolut og umodificeret forstand, eller slet ikke at vælge. Vælges dilemmaet finder man sig i det, altså ikke at man affinder sig med det, men man gør det til sit eget, som om det var en selv, der havde frembragt det. Derved forbeholder man sig også ret til at være i en situation, hvor det vises, at man ikke vil være i det, måske endda vil kunne forandre det. (ibid, s.68) I kraft af friheden kan mennesket endelig blive sig selv.

Angst
Hermed er der øjensynligt åbnet mulighed for, at mennesket kan blive oprindeligt ved anvendelse af det eksistentialistiske frihedsbegreb. Men samtidig er der blandt eksistentialister bred enighed om, at det er meget vigtigt også at tage hensyn til de stemninger, som alle mennesker er underlagt.
Eksistentialistisk opereres der med to slags stemninger: overfladestemninger og grundstemninger.
Ved overfladestemninger forstås skiftende stemninger, der kommer og går. En af disse er frygt, som er et signal på en konkret, aktuel fare. Når den har opfyldt sin funktion, vil den være tilbøjelig til at forsvinde igen.
Frygt er en ydre konkret trussel, som ikke kan overtage hele menneskets bevidsthed, men er et udtryk for forholdet mellem det enkelte menneske og dets omgivelser. Den har til opgave at tilskynde mennesket til at iværksætte modforholdsregler, hvis udfald beror dels på det enkelte menneskes psykiske habitus og frygtens omfang. (Sløk, s.103) Psykologisk og legemligt set er der ikke forskel på frygt og angst.
Hos eksistentialister ses angst derimod ofte betragtet som en grundstemning, der er noget helt andet en overfladestemninger.
En grundstemning er uforanderlig, bestandig og den dominerer totalt. Som regel sø rger overfladestemninger for, at den for det meste er skjult, men den viser sig, når der ikke er nogle adspredelser, til at skjule den. (ibid, s.91)

												  9
Hvor frygt således er noget konkret udefra kommende, der truer individet, betragtes angst som signalet på en indholdsløs permanent fare. Den kommer uventet frem som lyn fra en klar himmel, hvilket ses som en total trussel, der dukker op indefra. Den er der naturligvis ikke altid, men ligger på lur og truer i sin indholdsløshed med at gøre os til intet. Angst og eksistens har altså det fællestræk, at de er indholdsløse: ingenting.
Men det, at angsten er genstandsløs gør den uudholdelig. Der kan ikke stilles noget op med den, for den opfordrer ikke til handling.
For eksistentialismen er angsten et udtryk for menneskets forhold til sig selv.
I angsten viser sig nogle grundbestemmelser, der fordi de er grundbestemmelser, altid vil være til stede og derved gør angsten uovervindelig. Der er tale om friheden, valget og ansvaret.
Som ovenfor beskrevet forstås friheden som den tomme, totale frihed, der kan vælges af den enkelte og gives et indhold, som gør den til noget. Det er denne tilværelse, man tager på sig, og som man tager ansvaret for og holder ud i.
Jeg vil i næste afsnit  forsøge at uddybe disse begreber nærmere og knytte dem til de personer, jeg har omtalt i problemformuleringen.
Angsten opleves som en skræktilstand, hvor man skræmmes væk, men er på samme tid lokkende, idet den sætter mennesket i stand til at praktisere muligheden. Men det er angsten, som afslører, at der findes muligheder, og at det er den enkelte som selv frit træffer afgørelsen og selv må tage ansvaret herfor.
Angsten er altså vigtig for eksistensen, og som grundstemning har den en formålsbestemt funktion. Den åbner mulighed for to andre grundstemninger, fortvivlelse og glæde.
I fortvivlelsen er mennesket blevet væk fra sig selv: har svigtet, idet det har underkastet sig tingene, forholdene og hændelserne og må derfor bukke under.
Glæden derimod er det samme som at være ét selv, at være hos sig selv. Det er ensbetydende med at være nærværende, at være virkelig. Man er sit indhold, fundet sin identitet i det,

										          
												 10
hvordan det ellers vil udarte sig.. Glæden er den opfyldte eksistens. Den er målet, og som det bestandig står én frit for at nå.
Den eksistentialistiske glæde er meget vigtig at gøre opmærksom på. Eksistentialismen har ofte begrundet ry for at være glædesløs, da dens foretrukne emner beskæftiger sig med livets skyggesider: forladthed, intethed, død, angst, fortvivlelse osv. Den hader alt, der tilslører virkeligheden, såsom karakterløshed, selvbedrag osv. Det eksistentialistiske livssyn er en tro på et liv i bl.a. sandhed og redelighed. Grundstemningerne angst og fortvivlelse leder til målet: glæden over livet. (Sløk, s.104 ff)

Den nærværende tid
Således at være nået frem til målet, er mennesket blevet til som et eksisterende væsen og blevet sig selv i sin konkrete og nære virkelighed. Men samtidig er det for eksistentialismen vigtigt at understrege, at mennesket ses som at være eksisterende i en historisk sammenhæng, forstået på den måde, at eksistensen altid er bundet til de historisk betingede, kulturelle omgivelser, og derved bliver fortiden de traditioner og erfaringer som gennemleves i den konkrete nutid. Det er denne fortid, som udgør det indhold, som det eksisterende menneske bestemmer sig for eller imod.
Det er dog vigtigt ikke at fortabe sig i fortiden: at "begræde" det forsvundne, så at livet her og nu føles spildt.
Ligeledes skal fremtiden ikke leves i nutiden: at planlægge og forberede sig på bekostning af det nærværende, med risiko for at opleve, at livet er passé uden at være levet.
Og endelig gør det at leve kun i nuet uden blik for hverken for fortid og fremtid os til historieløse øjebliksvæsener uden identitet og sammenhæng.
Eksistensens tid derimod er den tid, hvor fortid, nutid og fremtid trækkes sammen, og hvor det er muligt at forholde sig til ens egen nutid. At være eksisterende og være nærværende for sig selv. (Sløk, s.126 ff)

												11	 Afrunding
Jeg har i det, jeg her har beskæftiget mig med, forsøgt overordnet at indkredse den eksistentialistiske tanke. Der er imidlertid flere ting, der adskiller disse tænkere, end der samler dem.
Jeg vil derfor i næste kapitel beskæftige mig med fire personer, hvis eksistentielle synsvinkler har fanget min interesse: Søren Kierkegaard, Martin Buber, Jean - Paul Sartre og Albert Camus.

												12											
EKSISTENTIELLE TÆNKERE

Indledning
Noget der ret hurtigt slår én, når det gælder eksistentialister er, at der er mere der skiller dem, end de har til fælles. Med Sartres ord: "Det, som de har tilfælles, er blot det faktum, at de mener, eksistensen går forud for essensen, eller, om De vil, at man må bygge på subjektiviteten." (Sartre, 1984, s.12)
Hermed menes, at mennesket ikke er skabt som f.eks. en genstand, der er lavet på en bestemt måde og er til en bestemt anvendelse. (ibid) Mennesket eksisterer før det kan defineres ved et begreb (ibid s.15)
Jeg vil derfor p.gr. af de mange forskelle forsøge at redegøre for fire eksistentialisters syn på de forskellige begreber, som jeg har behandlet ovenfor: eksistens, frihed, valg o.s.v. samt forsøge at sammenligne dem.
Jeg har som tidligere nævnt valgt filosofferne Søren Kierkegaard, Martin Buber og Jean-Paul Sartre samt forfatteren Albert Camus, og det har jeg gjort, fordi disse fire i særlig grad har været synlige for mig igennem min studietid og især i forbindelse med min interesse vedrørende sygdom.

Søren Kierkegaard 
Den danske filosof  Søren Aaabye Kierkegaard blev født i København i 1813 og døde samme sted i 1855. Hans forfatterskab ligger i perioden 1838 - 1855. Historisk er det perioden, hvor den oplyste enevælde efterfølges af det konstitutionelle monarki. Grundloven med de borgerlige frihedsrettigheder indføres: presse-, trykke-, ytringsfrihed, stemmeret etc. Næringsfriheden indføres i 1857, hvilket betyder en afslutning på laugsvæsnet, og nedlæggelsen af Københavns byporte er et symbol på, at transport og handel rationaliseres.
Det danske borgerskab befæster sin magt medbringende forestillinger om og forhåbninger til demokratiserings- og industrialiseringsprocessen. Det er i denne brydningstid, Kierkegaards filosofiske, psykologiske og teologiske analyser bliver til. (Slagmark, s.60f)

												 13
Kierkegaard affandt sig med den sociale virkelighed, hvorimod Karl Marx på samme tid i Tyskland bevidst gik oprørets vej. På hver sin måde reagerede de imod den tyske filosof G.W.F. Hegels (1770 - 1831) filosofi, som var datidens herskende.
Jeg vil ikke her beskæftige mig med Marx's teorier og disses anvendelse, men udelukkende med Kierkegaard, som overhovedet er modstander af, at man ad spekulativ vej kan løse tilværelsens gåder (Rohde s.7f og 47) Disse er den enkeltes personlige vovestykke overfor det dogmatiske system, der opløser det konkrete menneske i abstrakte kategorier, og hvor den enkelte betragtes som et nummer i samfundet.
Kierkegaard, der i 1840 forlod Københavns Universitet som cand.teol., var yderst bekendt med Hegels filosofiske system. Han beundrede Hegels intellektuelle kapacitet og mente, at Hegel nok var den største af alle tænkerne, dersom han havde bekendtgjort sin logik som et tankeeksperiment med en del forsømmelser. Nu var han for Kierkegaard kun en komisk person.
Tilværelsen kan ikke forstås intellektuelt, men at det passer, når filosofien siger, at livet må forstås baglæns. (Rohde, s.48)
Med Søren Kierkegaards ord:  
"Livet maa forstaaes baglænds" - men at det til gengæld altid "må leves forlænds." (Slagmark, s.39)
Kierkegaard, som fandt de gamle grækeres filosofiske virksomhed mere hæderlig, fordi den substantielt var forenet med livet, betragtede Hegels filosofi som en overfrakke man kan tage af og på efter behov. (ibid, s.38)
I "Afsluttende uvidenskabelig Efterskrift" sætter Kierkegaard det objektive overfor det subjektive. Objektivt fremhæves, hvad der siges, mens der subjektivt fremhæves, hvorledes det siges. (Kierkegaard, s.169) Objektivt beskæftiger man sig kun med Sagen, mens man subjektivt taler om subjektet og subjektiviteten:  
"og see, netop Subjektiviteten er Sagen" (ibid, s.107)
Forstået på den måde, at det subjektive problem ikke er noget om Sagen, men er selve subjektiviteten. Den objektive vej: videnskaben vil altid være en tilnærmelsesvis sandhed: uvisheden, mens det subjektive er sandheden. (ibid, s.170f)

											      14
Som tidligere nævnt anses Kierkegaard for at være alle eksistentialistiske tænkeres stamfader, og ganske vist beskæftiger Kierkegaard og eksistensfilosofien sig med de samme begreber, men han var først og fremmest en kristen forfatter, der søgte at vise kristendommen i sin yderste konsekvens. En konsekvens, som de fleste må tage afstand fra, men den har samtidig haft meget stor betydning for den danske folkekirke, hvis præster han mest anså for at være uredelige. Fritænkerne synes han faktisk bedre om, for de er oftest ærlige mennesker. (Almar, s.76ff, Rohde, s.41ff, Stybe, 343f)

Hvad er eksistens for Kierkegaard?
"Det er hiint Barn, som er avlet af det Uendelige og det Endelige, det Evige og det Timelige, og derfor er bestandigt stræbende." (Kierkegaard, bd.9, s.80)
Eksistens er uendelig stræben, hvor spændingen mellem det uendelige og det endelige aldrig formindskes. Det at eksistere er at holde det uforenelige sammen og derved en lidelsesfyldt eksistens.
Eksistens er som tidligere nævnt (s.3) det begreb, som alt begynder med.
Nu kunne man tro, at det var Kierkegaards ønske, at alle mennesker skulle leve på en bestemt måde, men så har man ikke forstået ham rigtigt. Egentlig var han meget lidt fordømmende og dogmatisk, for det enkelte menneske må selv finde sig selv og sit liv og hente det ud af intetheden, som det vil være optaget af ved personligt og ansvarligt at overtage det. Frem for alt forlanger Kierkegaard redelighed, oprigtighed og fravær af selvbedrag. (Thielst, s.48)

Identitetsproblemet søger Kierkegaard klaret gennem rollebegrebet (se ovenfor). Han mener således, at et menneske som regel har mange forskellige roller, og især den livsmulighed, som Kierkegaard kalder det æstetiske stadium er for ham netop karakteristisk ved,  at denne personlighed helt gennemført udelukkende spiller roller. Men netop derved udsættes æstetikeren for en nihilistisk virkelighedsforståelse, som uvægerligt vil føre til fortvivlelse og angst.

												 15
Hvor æstetikeren kun tænker på sig selv, har den enkelte dog også mulighed for at vælge en anden livsanskuelse, hvori indgår bevidstheden om kun at være en del: et medlem af et samfund, og hvor hensynet til samfundet er afgørende for etikerens adfærd.
Det mest ideale er for Kierkegaard at have så få roller som muligt, ja, helst kun én.
I spørgsmålet om udødelighed siger han:
" Spørgsmålet om Udødelighed er phantastisk gjort til en Latterlighed, naar Folk, der phantastisk have jadsket i Alt, og været alt Muligt, naar de bekymrede engang spørge Præsten, om de nu virkeligen hisset blive de samme - efter at de i Livet ikke i fjorten Dage have kunnet udholde at være den Samme, og derfor undergaaet alle Forvandlinger. Saa vilde Udødeligheden jo rigtignok være en mærkelig Metamorphose, naar den kunde forvandle et saadant umenneskeligt tusindbeen til den evige Identitet med sig selv, som det er: at være den Samme." (Kierkegaard, bd.9, s.146f)
For Kierkegaard er det at leve ikke ensbetydende med at leve så længe som muligt. Det menneske, der virkelig "satser" på at være eksisterende, interesserer sig ikke for de ydre former for succes: at nå så højt på rangstigen som muligt. Det at leve bliver noget kvalitativt, så ligegyldigt, hvad man er eller er optaget af, må valget af livsanskuelse føre til, at det leves fuldt og helt. (Sløk, s.13, Rohde, s.27ff)
Nu mener Kierkegaard imidlertid, at æstetikerens valg ikke er et valg i egentlig og streng forstand. Dette valg er umiddelbart: et valg, der stirrer sig blind på mangfoldigheden.
"Overhovedet er det at vælge et egentligt og stringent Udtryk for det Ethiske" (Almar, s.14)
Det er altså etikeren, der kan foretage et absolut valg og vælge sig selv i frihed med evnen til at vælge det gode. Valget består i, at leve sit liv efter etiske principper - eller lade være. Men så har man mistet sin frihed (Rohde, s.32) 
Når mennesket vælger sig selv, er det ensbetydende med, at det bliver konkret som et frit individ i denne verden, hvilket vil sige et helt bestemt menneske, der er et produkt af nogle givne omgivelser.

												 16
Disse omgivelser, som omslutter det enkelte menneske ved fødslen, er en samling af økonomiske, sociale, kulturelle, moralske og religiøse relationer. Denne historiske realitet består af samtidige, som forstår hinanden uden at kende hinanden.
"Det historiske menneske gør ved sin forankring denne almenhed til en særlig situation og den fælles nødvendighed til en irreduktibel tilfældighed." (Slagmark, s.16)

Set med Kierkegaards øjne er mennesket altså noget fra start af, og uanset hvilken livsanskuelse, der vælges, mener Kierkegaard, at enhver på et eller andet niveau er vidende om det evige i sig. Det er en modsigelse i mennesket mellem det, det er, og kravet om at blive det, det er.
Det er denne krise, der afsløres af angsten, der er en tilstand af skræk, der på samme tid skræmmer og lokker. Angsten (se ovenfor)  har i modsætning til frygten til genstand intet, og den dukker op og forsvinder igen tilsyneladende grundløst.
I angsten opdager mennesket muligheden. Ikke muligheden for en bestemt indsats, men muligheden for at blive til på en ny måde. Enten ved at iføre sig sig selv - eller lade være. Det er i angsten, at hele den menneskelige eksistens som blot mulighed kommer til syne. (Sløk, s.110ff)

Og hermed bliver endnu et vigtigt begreb hos Søren Kierkegaard introduceret. Det er skylden, som angsten har kaldt til live. I daglig forstand er man skyldig: fordres det at leve i overensstemmelse med det gældende normsystem. Men skylden hænger sammen med konkrete handlinger, og når disse er gjort gode igen, forsvinder skylden.
Kierkegaard ser samtidig skylden som noget totalt. Den retter sig mod alt indhold overhovedet. Hvis det enkelte menneske vil stå inde for sig selv, må det også påtage sig skylden for hele den gæld, dets liv er tynget af.
Dette indebærer også bevidstheden om de andre: fællesskab. I dybere etisk forstand opstår et fællesskab kun for den, der har erhvervet sig selv. For kun derigennem kan det enkelte menneske selv forholde sig til de andre.

												17
Ordet "selv" omslutter paradoksalt nok i sig selv de andre. Selve ordet er det mest selviske, der findes og indicerer en afgørende distance fra alle de andre for at kunne blive sig selv. Men kun derved bliver man til for de andre, hvad man nemlig kun kan være som sig selv.
I denne proces er man blevet til et "socialt selv",  og nu gælder det om at respektere de andre som det selv, han eller hun har valgt at gøre sig til. (ibid, s.119ff) Netop dette punkt er kultursociologisk vigtigt.

Det er for Kierkegaard rigtigt at fremhæve, at den villede eksistens bliver intens og ægte, og at glæden er i den nærværende tid fuldt og helt. (Thielst, s.46, Sløk, s.129)

Afrunding
Søren Aaby Kierkegaard blev trods sit korte livsforløb en af verdenslitteraturens mest omhyggelige forfattere i sine analyser og beskrivelser af sjælelivet og dets konflikter, hvilket sikkert er årsag til, at han er kendt langt ud over Danmarks grænser, og at han også er højt respekteret i de filosofiske sfærer.
Således blev der i 1964 i Paris afholdt et internationalt kollekvium i anledning af 150-året for Kierkegaards fødsel med bl.a. så fremtrædende personer som Martin Heidegger, Jean-Paul Sartre, Gabriel Marcel og Karl Jaspers som foredragsholdere. (Slagmark, s.27)
Blandt "almindelige" mennesker kan hans krav til redelighed, oprigtighed og fraværet af selvbedrag være ansporende. I hvert fald er han de senere år ofte blevet omtalt i pressen som en mand, der var både ordentlig, hæderlig osv. Han kan måske være i stand til at give den enkelte læser livsmod og kræfter til svære valg.
Ligeledes bliver han taget til indtægt for holdninger og synspunkter, som jeg mener, han ville græmmes over. Jeg tænker her på venstrepolitikeren, Anders Fogh-Rasmussens bog fra efteråret 1993 om det frie individ.
Når han citerer Kierkegaards "vælg dig selv", mener han, at mennesket ejer sig selv: har ejendomsretten til sin egen krop.

												18
Han vil give det enkelte menneske frihed og retten til beskyttelse mod overgreb fra andre .(4)
Med frihed  mener Kierkegaard, at det er et valg, som er forbeholdt etikeren, der vælger sig selv i frihed, hvilket vil sige at leve efter etiske principper.
Kierkegaard gjorde opmærksom på de negative konsekvenser, nedbrydelsen af faste strukturer og overleverede traditionssammenhænge kan føre med sig.
"Det moderne menneske er for Kierkegaard kendetegnet ved et smerteligt tab, nemlig tabet af meningsfulde identifikationsmuligheder, hvilket som regel først åbenbares i krisesituationer, hvor det enkelte kriseramte menneske fremtræder uhjælpeligt ensomt og kastet tilbage på sig selv." (Slagmark, s.66f)
Det er for mig at se ikke ramt helt ved siden af. 
Selv mente Kierkegaard, at hans eksistentielle valg enten var den æstetiske livsholdning eller den strengt religiøse. Han valgte "klosteret".
Hans liv kan, bortset fra at han var rentier, godt virke tungt og traumatisk, men det er hans eksistens på godt og ondt. Det, mener jeg, skal respekteres på samme måde, som han ikke blandede sig i andres valg af eksistens, når denne blot leves i redelighed.

												19
Martin Buber
Martin Buber blev født i 1878 i Wien, men flyttede, da hans forældre blev skilt, til sin bedstefar Salomon Buber, der boede i Lemberg, som på det tidspunkt hørte under Østrig. Her levede Martin Buber fra sit andet til sit femtende år.
Bedstefaderen var en yderst alsidig mand. Foruden at være godsejer, bankdirektør og mineejer var han en fremragende lærd. Det var gennem ham, at Martin Buber fik indblik i jødedommens lærde traditioner.
Som ung læste han kunsthistorie og filosofi ved universiteterne i Wien og Berlin, og efter her at have fået jødedommen på afstand, fik han gennem zionismen interesse for sin baggrund og deriblandt chasidismen. Denne østjødiske, pietistiske bevægelses rige legendeverden og visdomssprog lod Buber gendigte for den tysksprogede kulturkreds.
Tidligt havde han interesseret sig for mystikken i dens mange former i forskellige kulturer, og lidt efter lidt gjorde han sig sit religionsfilosofiske grundsyn klart. Det resulterede i hans Jeg-Du filosofi fra 1923. (Andersen)
I 1938 emigrerede han til Palæstina, hvor han var socialfilosof ved Jerusalems Hebræiske Universitet. Med sin proarabiske holdning og sine religiøse tanker, der gjorde ham til kætter hos ortodokse teologer, var han en kontroversiel person i det israelske samfund. (Buber, s.17)
I sin egenskab af ligesom Kierkegaard at blive anset for at være eksistentialismens foregangsmand, vil jeg forsøge at redegøre for Bubers dialogiske princip i hans Jeg-Du filosofi.

Martin Buber's filosofiske hovedværk fra 1923 "Jeg og Du" indeholder hans væsentligste tanker. Formålet er at knytte et forhold til Gud i forbindelse med det medmenneskelige forhold.
Menneskets holdning til verden udtrykkes gennem de grundord, det kan udtale. Grundordene består af ordpar, som er
	1. Jeg - Du
	 2. Jeg - Det
Grundordene siges med ens væsen. Grundordet Jeg-Du kan kun siges med ens hele væsen, mens Jeg-Det aldrig kan siges med ens hele væsen.

												20
Siges der Du, findes der ingen ting til genstand. Der er ikke nogen ting. Du'et grænser ikke. Du'et betegner et forhold.
Det'et derimod hører til tingenes verden, og således grænser
Det'et op til et andet Det osv. Det'et kan erstattes med Han eller Hun.

Jeg-Det hører til erfaringernes verden. Jeg-Du skaber forholdets verden, og forhold er gensidighed. (Buber, s.15)
Hvis man f.eks. betragter et træ. Træet er et Det, så længe man erfarer det, undersøger det. Træet er en ting, der har sin plads og tid, sin art og beskaffenhed.
Men det kan også ske, som Buber så smukt siger det: 
"på en gang af vilje og af nåde" - "Jeg er blevet grebet af en eksklusiv magt." (ibid)
Ved at betragte træet forenes man i et forhold til det, hvilket gør det til et Du, til træet selv.

Er et menneske et Du, er det ikke en ting blandt ting. Det erfares ikke, for erfaring er Du-fjernhed. Selv når et menneske ikke selv erfarer, at man siger Du til det, kan forholdet bestå, for Du er mere end Det ved af. Til Du når intet bedrag,
"her er det virkelige livs vugge." (ibid s.17)
Om Du erfares intet. Om Du ved man alt.
Det er ved Du'et, at Jeg bliver til. Når Jeg er blevet til, siger jeg Du. Forholdet til Du'et er umiddelbart. Du'et er nærvær. Med Du'et sker mødet.
Med grundordet Jeg-Det er det anderledes. Dette Jeg, der stiller sig tilfreds med det, det erfarer og benytter, lever med det, der har været og ikke med det, der er: øjeblikket. For det Jeg er andre mennesker, naturen og åndelige kvaliteter, genstande, der flygtigt glider forbi, og som man ikke behøver forholde sig til.
For Buber er begyndelsen forholdet, og forholdet er a priori det medfødte Du. Dette Du vil via kontakttrang kræve gensidighed og "ømhed". Barnets udvikling hænger helt og holdent sammen med dets higen efter Du'et og på hvilken måde det tilfredsstilles og skuffes. (ibid, s.33f)

												21
Det-verdenen er dog virkelig nok, for det er den verden, der skal leves i, og som indeholder al fristelse, spænding, aktivitet og forståelse. Det er faste og gavnlige begivenheder, hvor Du'et kun glimtvis dukker frem. Levede man udelukkende i Du'et, altså i det blotte nærvær, ville det fortære én.
Sandheden er:
"Uden Det kan mennesket ikke leve. Men den, der blot lever med Det, er ikke menneske." (Buber, s.40)
Menneskenes samfundsliv kan lige så lidt som mennesket undvære Det-verdenen, hvor kausaliteten hersker uindskrænket, og som er den grundlæggende betydning for den videnskabelige systematisering af naturen.
Det menneske, der ikke udelukkende lever i Det-verdenen, kan stadig vende tilbage til forholdets verden og møde Du'et i en vekselvirkning, hvor kausaliteten ikke begrænser. Her findes menneskets frihed og frihedens væsen. Kun når mennesket selv går ind i forholdets verden og bliver der, kun så længe er det frit og dermed skabende. Det frie menneske tror på den reale samhørighed i den reale tvehed Jeg og Du (ibid, s.61)
Det er forholdets Du, der er frigjort. Det fylder horisonten, hvor alt andet lever i lyset af det.
Man når til mødet med et Du på læberne og bliver sendt tilbage til verden med det samme Du på læberne.
"Det vi lever overfor, det vi lever i, det hvor ud af og hvor ind i vi lever, det er den store hemmelighed." (Buber, s.107)
Den er blevet nærværende her og nu, den evige åbenbaring, hvis ord er: Jeg er den, jeg er. Det værende er, mere er der ikke at sige. (ibid, s.108)
Buber taler om 3 sfærer, som forholdet bygger på.
Den første er livet med naturen, hvor den "fysiske" verden, konsistensens verden uddrages.
Den anden er livet med menneskene, hvor den "psykiske" verden uddrages.
Den tredie er livet med de åndelige væsenheder, hvor den "noëtiske" verden, gyldighedens verden, uddrages.
Sammen udgør de 3 sfærer nærværet, men løsrevet fra nærværet eller Du'et bliver transparensen og altså meningen taget fra dem, og de bliver derved brugbare og matte. (Buber, s.99)

												22
Afrunding
Martin Bubers filosofi fra første halvdel af det 20.århundrede er vigtig at gøre opmærksom på i en tid, hvor flere og flere oplever en tingsliggørelse i hverdagen, og hvor længslen efter dialogen synes voksende. (Tafdrup)
Mennesket bliver et Jeg ved et Du, men samtidig er det menneskets skæbne, at hvert Du i verden skal blive til et Det. Så længe vi er i Du'ets verden, eksisterer dialogen, men så snart vi bevæger os over i Det'ets verden, begynder livets kanibalisme, og naturen og medmennesket er blevet genstande. Det sker også med ens egen identitet. (Eichberg, s.17)
Som når unge højre-ekstremistiske skinheads i Tyskland overfalder en 17-årig kørestolsbruger og snitter et hagekors i hendes ansigt, fordi hun nægtede at gentage deres slagord: "Heil Hitler!", "Krøblinge skal gasses!", "Udlændinge forsvind!" (Schäffer) Så er det påtrængende at finde Jeg-Du relationen frem igen.
Selvom Bubers Jeg-Du filosofi i dag kan virke forenklet og naiv romantisk, kan hans tanker om det andet menneske sikkert være en trøst og et håb for den, der befinder sig i krise og hungrer efter mødet.
For Buber betyder det at være menneske, at den anden bestandig opfatter én, som den ovenforstående. Den ene møder den anden. I det virkelige møde er der gensidighed og tillid. (Tafdrup)
Som påpeget er det dialogiske princip ikke en selvfølge, men jeg synes, at Bubers tanker giver anledning til et håb, uden hvilket verden ville have svært ved at leve.

												23												
Jean-Paul Sartre
En af hovedskikkelserne i det franske åndsliv i tiden fra 1945 og de næste årtier er Jean-Paul Sartre, der levede fra 1905 til 1980. Han studerede filosofi i Paris og Berlin og underviste en tid forskellige steder som gymnasielærer.
Under Den anden Verdenskrig tog han aktivt del i modstandsbevægelsen. I slutningen af 40'erne tilsluttede han sig mere eller mindre marxistiske synspunkter, men udtrykte senere et kraftigt modsætningsforhold til sovjetkommunismen og de franske kommunister.
I marxismen fandt Sartre den bedste forklaring på menneskets situation, men tog senere afstand fra marxismens udvikling i de socialistiske lande. Sartre mente, at med sin eksistentialisme gjorde han opmærksom på kravet om en stadig konfrontation med virkeligheden. (Sartre  1979, s.9)
I sine filosofiske redegørelser er han især påvirket af Heideggers (1889 - 1976) ontologi og eksistensanalyse samt af Edward Husserls (1859 - 1938) fænomenologiske metode.
Sartre debuterede som skønlitterær forfatter i 1938 med romanen "Kvalme" og har, foruden en væsentlig produktion af romaner, noveller, essays og artikler, udfoldet sig indenfor filmbranchen og som dramatiker. Fra 1945 var han redaktør på tidsskriftet "Les temps modernes".

Ved eksistentialisme forstår Sartre:
"en lære, som gør menneskelivet muligt, og som i øvrigt erklærer, at al sandhed og al handlen forudsætter et miljø og en menneskelig subjektivitet." (Sartre 1984, s.8)
Eksistentialisterne bliver opdelt i to grupper: de kristne og ateisterne, hvor Sartre hører til de sidstnævnte. Begge har kun det tilfælles, at eksistensen går forud for essensen, eller at man må bygge på subjektiviteten.
Hvordan skal det forstås?
Jo, tager man f.eks. en papirkniv, er denne genstand lavet af en håndværker, der har forestillingen "papirkniv" samt en bestemt produktionsmåde for øje. Altså en slags plan.
Antager man samtidig, at håndværkeren ved, hvad denne papirkniv skal anvendes til, kan man sige, at knivens essens: de samlede

												24											
midler og egenskaber, som gør det muligt at lave den og at definere den, går forud for eksistensen.   
Indtil det 19.århundrede anså filosofferne, at den menneskelige natur: begrebet menneske findes hos alle mennesker, og derfor defineres ens og har ens grundegenskaber.
Den ateistiske eksistentialisme forklarer mennesket på den måde, at for dette væsen går eksistensen forud for essensen. Mennesket eksisterer altså før, det kan defineres ved et begreb. Det betyder, at det fra starten af ingenting er, men bliver til efterhånden, og det bliver, hvad det gør sig selv til. Mennesket er simpelthen. (ibid, s.15)
"Mennesket er fra først af en plan, som oplever sig selv subjektivt, i stedet for at være noget mos, noget råddenskab eller et blomkålshoved. Der eksisterer ikke noget som helst forud for denne plan. Der er ikke noget i en intelligibel himmel. Mennesket bliver det, som det har planlagt at være". (Sartre 1984, s.16)
Forudsættes, at eksistensen går forud for essensen, er mennesket fuldt ud ansvarligt for det, det er.
Med det mener Sartre, at foruden at være ansvarlig for sin egen individualitet er mennesket ansvarligt for alle mennesker, og når den enkelte vælger sig selv, omfatter dette valg alle mennesker. Når man vælger at være på den ene eller den anden måde, forpligter denne handling hele menneskeheden. Dette valg er altid det gode, for intet kan være godt for os uden at være det for alle. Gennem valget skabes et bestemt menneskebillede.

Det menneske, der involverer sig på ovennævnte vis, kan ikke undslippe følelsen af en total og dyb ansvarlighed, der har angsten som ledsager. Denne angst leder ikke til passivitet, men tværtimod til handling, for oftets medfølger indtil flere valgmuligheder, som hver har deres værdi i valget. (ibid, s.23)
Omvendt vil der være tale om uredelighed, hvis en persons ansvarlighed kun gælder ham selv, og han undskylder en bestemt handling ved at sige, at sådan er det ikke alle, der gør.
I Sartres eksistentialisme, som er Gudløs, befinder mennesket sig a priori i et dilemma: man er hjælpeløst forladt, for der er intet at klynge sig til. Intet at undskylde sig med. Intet

												25
er forudbestemt, så mennesket er frit, mennesket er frihed og ansvarligt for alt, det gør. På samme måde kan en stor lidenskab ikke bruges som undskyldning for at lade sig forføre til at gøre noget bestemt, for eksistentialisten tror ikke på lidenskabens magt.
"Mennesket er - uden støtte og uden hjælp - henvist til hvert øjeblik at skabe mennesket." (ibid, s.26)
Fordi mennesket er frit, har det i sig en masse dispositioner, tilbøjeligheder og muligheder. Men det er kun i handlingen, at realiteten findes. Der er ingen, der er født lumpen, fej eller som helt. Hver enkelt skaber sig selv ved sine handlinger, og håbet er ikke andre steder end i den enkeltes handlen.
Men den enkelte kan ikke være noget f.eks. hverken ond eller åndfuld, hvis ikke andre erkender det som sådan. De andre er uundværlige for éns eksistens, og deri ligger også kendskabet til sig selv. Man opdager derved også andre som frihed.
Individuelt er mennesker meget forskellige, men vi deler nogle vilkår, som er universielle. Det er nødvendigheden for os at være til i verden, at være i arbejde her, at være sammen med andre og at være dødelige. (ibid, s.47)
Alle kan vælge. Ikke hvad som helst, men det er dog altid muligt at vælge på en eller anden måde, for det er ikke muligt at lade være med at vælge. For ved ikke at vælge vælges der alligevel, og gennem valget engageres hele menneskeheden.

Sartres eksistentialisme er humanistisk på den måde, at mennesket altid er udenfor sig selv, og ved at projicere sig selv og fortabe sig udenfor sig selv, skabes menneskets eksistens. Der findes kun den menneskelige subjektivitets univers, hvor mennesket ikke er indesluttet i sig selv.
Mennesket er sin egen lovgiver, og det er i forladtheden, han bestemmer for sig selv ved at søge et mål udenfor sig selv, og derved realisere sig netop som menneske.
Den ateistiske eksistentialisme vil ikke bevise, at Gud ikke eksisterer, men kun gøre opmærksom på, at selvom Gud eksisterede, ville det ikke have indflydelse på menneskets eksistens. Mennesket må finde sig selv; intet kan frelse den enkelte fra sig selv.

												26
Afrunding
I romanen "Kvalme" fra 1938 giver Sartre udtryk for den moderne isolerede bevidsthed. Den handler om en mands forsøg på at orientere sig i en absurd verden med sig selv som midtpunktet for alt eksisterende. Det er det konkrete, det individuelle, øjeblikkelige liv, Sartre prøver at gribe. Hans menneskebillede er det reflekterende, besluttende og handlende menneske.
Eksistentialisme er for Sartre den eneste konkrete måde at nærme sig menneskevirkeligheden på: som en forståelse af det enkelte menneske og dets inddragelse i historien.
Sartre er modstander af allerede afstukne forskrifter og kritisk overfor den ortodokse og stivnede marxisme, men tilslutter sig uden forbehold Marx' ideer.
Men enhver teori, videnskabelig eller filosofisk, er kun sandsynlig. Sandsynlighedens verden er objektets verden, så hvis objektets verden godtages, som den eneste, består verden udelukkende af sandsynligheder. Sandsynligheden afhænger af et antal anskaffede sandheder, som skal stamme fra subjektets vished.
Mennesket er et objekt for mennesket, men for at fatte objektet må der omvendt være et subjekt, der når sig selv som subjekt.    

												27												
Albert Camus
I en fattig algiersk familie blev Albert Camus født i 1913 og han døde i 1960 ved en trafikulykke. Camus var dybt engageret i datidens politiske og moralske spørgsmål. For sit betydningsfulde og omfattende franske forfatterskab modtog han i 1957 Nobelprisen i litteratur. Han regnes for at tilhøre kredsen af eksistentialistiske forfattere, men slog op med Sartres eksistentialisme af politiske årsager.

Camus lægger i sit essay "Sisyfosmyten" stærkt ud ved at påstå, at der kun findes ét virkeligt alvorligt filosofisk problem. Det er selvmordet, der er filosofiens grundspørgsmål, altså om livet er værd at leve eller ikke. (Camus, s.11)
Må en nægtelse af at se en mening med tilværelsen absolut føre til det resultat, at livet ikke er værd at leve?
Meningsløsheden eller absurditeten kan ramme enhver uden varsel. Processen eller bekymringen er begyndt, og denne "opvågnen" har som yderste konsekvens enten selvmordet eller helbredelsen. Det, der interesserer Camus, er ikke så meget at erkende absurditeten som konsekvenserne ved denne erkendelse.
For at forstå verden bringer mennesket den ned på et menneskeligt plan, mærker den med sit eget stempel. Men mennesket vil 
altid være fremmed for sig selv og verden, og i dette uforklarlige og begrænsede univers skal mennesket finde meningen med sin skæbne. (ibid, s.24ff)
Man kan søge svar hos tænkere, der har fordybet sig i det irrationelle, Kierkegaard, Heidegger osv., men her er svaret uophørligt, at intet er klart, alt er kaos, og det eneste holdepunkt mennesket har, er sin erkendelse og bevidsthed om de mure, som behersker det. (ibid, s.33)

Camus søger det sande. Det sande må der holdes fast ved, og det absurde er den første sandhed. Ligesom alt andet slutter det absurde med døden. Problemet er, hvordan man undslipper absurditeten, om selvmordet er det absurdes eneste logiske konsekvens.

												28
Det absurde har kun betydning, hvis det ikke accepteres. Er man først blevet sig det absurde bevidst, er man fastgjort til det for altid.
"Et menneske, der er uden håb og er sig bevidst, at han er det, tilhører ikke mere fremtiden." (Camus, s.37)
At det er sådan, er i orden, mener Camus, men også at det er i orden, at den, der befinder sig i dette selvskabte univers, gør alt for at komme væk fra det igen.
De religiøse kan vende sig mod en Gud. De kan godt erkende fornuftens magtesløshed, men der eksisterer samtidig noget hinsides fornuften.
Camus er helt klart modstander af at søge frelsen efter døden. Det skal gøres her og nu. Det drejer sig om udholdenhed. Helbredelse er ikke det vigtigste. Det er at lære at leve med sine sygdomme.
Han afviser ikke det uforståelige, men vil heller ikke stole på det.
"Jeg vil vide, om jeg kan leve med det, jeg ved, og alene med det." (ibid, s.45)

Det sikre, det ubestridelige er det væsentlige. Det usikre kan forkastes: den omsluttende verden, der både skubber én væk og henrykker én, men det sikre, på den ene side den higen efter enhed og sammenhæng og på den anden side det umulige i at reducere verden til et eneste og rationelt princip, kan ikke forenes.
Når et menneske har erkendt det, har det absurde holdt sit indtog. Håbet blegner, og nuets helvede bliver realitet, men bevidstheden om éns oprør og erkendelse er bestandig.
Selv efter gudernes eleminering forsøger religionen og profeter at friste det absurde menneske. Men han kan ikke forstå hvorfor. Han er kun interesseret i at gøre det, han forstår og føler sig ikke som synder, men føler derimod sin uhjælpelige uskyld. Han vil finde ud af, om man kan leve uden tilflugt. (ibid, s.56f)
Nu kunne man blive forledt til at tro, at selvmordet er oprørets logiske konsekvens, men selvmordet er ligesom det

												29
religiøse "spring" det yderste samtykke. Oprøret er livets sande værdi, nærkampen på liv og død.
De doktriner, der forklarer alt i verden, virker svækkende på Camus, fordi de fratager ham muligheden for selv at bære sit livs plager. Oprøret og bevidstheden er det modsatte af resignation. (ibid, s.58f)

Om mennesket er frit eller ej, interesserer ikke Camus. Friheden som problem hænger på en eller anden måde sammen med Gud, så det har ingen mening. (Gud er død). Det findes kun tankens og handlingens frihed.
Inden hverdagsmennesket møder det absurde, handler han ganske vist som om, han er fri, skønt alt taler for det modsatte. Mødet med det absurde får alt til at vakle, og døden bliver den eneste sande virkelighed. Tabet af håb og fremtid, der har absurditeten som årsag, giver til gengæld mennesket muligheden for at disponere over sig selv.
På grund af døden, forstået som endepunktet for livet, er der for det absurde menneske ikke nogen morgendag. Denne vished uden grænser; at gøre livet mere intenst er befrielsens princip, som erstatter illusionerne om friheden, og døden og det absurde er principperne for den rette frihed. Den, som et menneskehjerte kan erfare og leve.

For Camus er det vigtigt at leve så længe som muligt frem for så godt som muligt. Intet kan for det bevidste menneske give fyrre år samme værdi som at leve det i tres år. Tyve års liv og erfaringer kan aldrig erstattes.
Den reneste af alle glæder er at opleve livet her på jorden. Idealet er nuet og alle de nuer, som den bevidste sjæl fanger. 
Det gælder om at leve. (ibid, s.67)

Hvad vil det så sige? Ja, som nævnt gælder det for Camus = det absurde menneske, at livet foregår her og nu uden tilflugt med modet og tanken som sine fortrolige. Modet skræller alle udveje og tanken gør opmærksom på begrænsningerne.
Udtrykket - alt er tilladt - er ikke det samme som - intet er forbudt - hvilket vil sige, at selvom alle erfaringer er

												30
ligeværdige kan pligten være lige så legitim som det modsatte, der endda kan være uhensigtsmæssigt at udføre. Ikke alle handlinger godkendes, og man skal være parat til at betale for dem. Der regnes med ansvaret, men ikke med skylden.
Den absurde tanke søger ikke etiske regler. Den er interesseret i konkrete eksempler og levende menneskers erfaring og varme. (ibid, s.69f)

Camus siger, at ethvert sundt menneske behøver at være mere end én, og her bruger han skuespilleren som eksempel, hvis skæbne er absurd. Ikke at alle skuespillere er absurde mennesker, men på mange områder minder om disse.
De hersker i forfængelighedens rige og får publikum til at bekymre sig om øjeblikket. De søger berømmelse, for at være ukendt betyder for skuespilleren ikke at kunne spille, hvilket vil sige at dø sammen med de skikkelser, der ellers kunne være gjort levende. Får han en rolle, spilles en skæbne, som i løbet af nogle timer forsvinder igen. Det er at miste sig selv for at vinde sig selv. Des flere "liv", der er blevet spillet, des mere frigøres der fra dem. Det gennemlevede bredes ud for skuespilleren. Han bliver klarsynet, og han dør med følelsen af, hvor sønderrivende og uerstatteligt liver er. (ibid, s.77ff)
Man kan godt leve i tiden samtidig med at tro på evigheden, men så har man resigneret, hvilket Camus finder afskyeligt. Han vil alt eller intet. Friheden til at disponere over sig selv er vidunderlig. Verden vil knuse individet. Camus vil give det alle dets rettigheder tilbage ved at vælge den absurde og formålsløse stræben.

												31
Afrunding
Det er næsten ikke til at bære, at denne, synes jeg, utroligt spændende forfatter, for hvem hvert minuts erfaringer i dette liv på jorden er uerstatteligt, skulle dø i en alder af kun 47 år. Det er absurd.
Nu kan man heldigvis sige, at denne mand, Albert Camus, der var yderst velbevandret i historiens tænkere, netop havde valgt at leve en tilværelse i absurditeten. Det er ikke så meget erkendelsen af det absurde, der interesserer Camus, men denne erkendelses konsekvenser. Det er for ham også, at viden er imod individet.
Erkendelsen af livets absurditet tillader mennesket at kaste sig hæmningsløst ud i det, inden skæbnen, den uafvendelige død, der er det eneste sikre, når én.
Alt andet, glæde eller lykke, er frihed.   

												32			
Sammenligning
De fire eksistentialistiske forfattere, jeg har valgt til at uddybe eksistentielle synspunkter, er beskrevet i rækkefølge efter deres fødselsår og intet andet.
Tilsammen spænder deres levede tid over godt og vel ethundrede og halvtreds år, og deres rækkevidde vil sikkert vare mindst lige så længe, for deres aktualitet er i disse år opblomstret. Måske fordi flere og flere mennesker føler sig marginaliseret og udstødt af samfundet.
De to første, Søren Kierkegaard og Martin Buber, er begge religiøse. Den første er kristen. Den anden er jøde. 
Om denne forskel har Kierkegaard sagt, at jøderne er heldige, fordi de ikke har Kristus. (Slagmark, s.17)

Kierkegaards Gud, som Camus kalder en torden- og lynildsgud (Camus, s.52), er unægtelig en streng Herre.
"....thi Gud behøver intet Menneske .... Derimod kan Gud fordre Alt af ethvert Menneske, Alt og for Intet, thi ethvert Mennesker er en unyttig Tjener .... (Kierkegaard, bd.9,s.113)
Bubers Gud virker derimod venligere.
".... ikke at skille noget ud, ikke at lade noget tilbage, men at fatte alt, hele verden, med ind i Du'et, at give verden dens ret og dens sandhed, ikke at sætte noget ved siden af Gud, men til gengæld at slutte alle ting ind i Ham, det er det fuldkomne forhold." (Buber, s.78)
De to sidstnævnte, Jean-Paul Sartre og Albert Camus, er begge ateister. Sartres eksistentialisme retter sig mod marxismen, hvorimod Camus brød med denne eksistentialisme, fordi han påstod, at revolutionen kun ud af historisk nødvendighed betød trældom. (5)  
For en ordens skyld skal det lige nævnes, at Kierkegaard bestemt ikke forstod sig selv som eksistensfilosof, men som et subjektivt eksisterende menneske, hvis forfatterskab var kristent. Jeg er heller ikke sikker på, at Buber betragtede sig selv som eksistensfilosof, men fælles for alle fire er deres dybe engagement i den enkeltes eksistens og det konkret levede liv. Samtidig er det nærmere sig selv, de vil belære fremfor andre.

												33
For Sartre og Camus ender livet ved døden, hvilket især virker tragisk for Camus, hvorimod både Buber og Kierkegaard tror på det evige liv efter døden.
Som kristen ser Kierkegaard døden, som kun en lille begivenhed indenfor, hvad der er alt, et evigt liv. (Kierkegaard, bd.15,
s.69)
Menneskets frihed og valg er for Kierkegaard forskellig alt efter hvilket stadium mennesket befinder sig på. Hvis mennesket befinder sig på det etiske stadium, vælger det sig selv som sin egen mulige opgave i tilværelsen. (Almar, s.76)
Buber ser friheden og valget i forhold til næsten i det konkrete møde. (ibid, s.57)
Friheden er menneskets ejendom og besiddelse, hvorfor mennesket selv vælger sig sin sande væren. (Almar, s.69) Om mennesket er frit eller ej, interesserer ikke Camus. Hvis man vil vide det, må man undersøge, om det har en herre. Den eneste frihed han kender, er tankens og handlingens frihed.
Men fælles for dem alle er glæden over livet, at det er værd at leve.

												34
Konklusion			
Eksistentialismen omfatter dels selve eksistensfilosofien tilligemed en bred kulturstrømning, hvis spor findes inden for alle åndslivets områder.
Eksistentialistiske synspunkter kan føres helt tilbage til antikken, og kan findes gennem hele Europas historie.
Som regel opfattes eksistentialismen som et moderne fænomen med udgangspunkt i mellemkrigstidens pessimisme og kaotiske livssyn. En samfundsopfattelse som især Frankfurterskolen repræsenterer.
Man kan vælge at afvise eller se på denne strømning som et afsluttet modefænomen, men i betragtning af at dens fortalere, f.eks. Søren Kierkegaard og Jean-Paul Sartre ofte ses anvendt i både politiske, litterære og mediemæssige sammenhænge var det måske interessant at kigge på indholdet af disse refleksioner.
Dybest set er den moderne eksistentialisme med vores egen Søren Kierkegaard som ophavsmand et oprør mod totalitære ideologier. 
Kernepunktet er at tydeliggøre, at principielt står det enkelte menneske fuldstændigt frit i sit valg af tilværelsens muligheder, forstået på den måde, at ingen objektiv livsanskuelse, ingen fordomme, meninger, normer og værdier, som er og har været retningsgivende for filosofisk tænkning og dens resultater, kan forpligte mennesket. Det er ikke forudbestemt til noget som helst. Det er i valgets øjeblik, det selv bestemmer, hvad det vil være.            
For at kunne finde ud af det, anvendes nogle begreber som eksistens, frihed, valg, angst, skyld, ansvar o.a., som er beskrevet dybere ovenfor. Begreber som er i overensstemmelse med den opfattelse af menneskelivets vilkår, som også bl.a. psykologi, sociologi og kultursociologi har dannet sig.
I valgsituationen opdager mennesket, at handlingen ikke kun har følger for én selv, men i sidste instans for hele menneskeheden.
Der er blandt de eksistentielle tænkere, hvis udtryk ofte har et litterært tilsnit, fordi de ønsker at være konkrete, meget store forskelle, hvorfor jeg, efter først at give en overordnet forklaring på eksistentialismen, har udvalgt fire eksistentielle tænkere til at uddybe begreberne.

												35
Men fælles for alle disse tænkere er, at selvom de ofte bliver beskyldt for at beskæftige sig med ubehagelige og dystre sider af tilværelsen, er budskabet: glæden over livet, som er værd at leve.
I eksistentialismen ligger ønsket for den enkelte om at blive taget alvorlig som menneske og som sig selv i stedet for som roller. Kun ved at handle, lærer man sig selv og verden at kende, og ved at handle, at aktionere sammen med andre kan verden måske forandres.
Til dette formål kan forskellige indsigter anvendes, f.eks. freudske og marxske som vigtige kampredskaber. Det skal dog være én selv, der får lov til at finde dem frem og tilslibe dem. De skal ikke præsenteres som højtidelige og veletablerede dogmer.

 											36
Noter:

(1) Joachim Israel: Sociologisk Grundbog, Gyldendal 1974, 
    s. 177ff

(2) Leif Mousten: Identitet og udvikling, Danmark 1987,
    s. 144f 

(3) Mihail Larsen og Ole Thyssen: Den frie tanke,                    Gyldendal 1982 s.8.

(4) Henning Olsson: Anders Fogh vil gøre danerne fri igen i          Politiken 17/9-1993
    Anders Fogh Rasmussen: Det ukrænkelige individ, kronik i         Politiken 29/12-1993

(5) skrevet i Folmer Christensen: Litteraturleksikon, Gjellerup      1973, s.60.

												37
Litteraturliste                                                                                                                  
Almar, Johs. P.: Søren Kierkegaard,s.1-78                
Buber, Martin: Jeg og Du, Hans Reitzels Forlag 1992      
Camus, Albert: Sisyfos myten, Gyldendals Uglebøger, 1973    
Eichberg, Henning: Hvad er vi da i grunden? i Kultur-
                   rosen, særnummer 18/9-1987            
Hansen. Claes Kastholm: Blikket i nuet 
                        i Politiken 23/10-93             
Kierkegaard, Søren: Bind 9 og 10, Samlede værker, Gyl-                               dendal l991, s.107-253 og 9-60            Rhode, Peter P.: Søren Kierkegaard, Et geni i en Køb-
                 stad, tillægsbind til Kierkegaards sam-
                 lede værker, Gyldendal 1991       	        Sartre, Jean-Paul:Eksistentialisme er humanisme,         
Sartre, Jean-Paul: Kvalme, Gyldendal, 1984			  	
Sartre, Jean-Paul:Eksistentialisme og marxisme,Gylden-
                  dals Uglebøger 1979,s.7-34              
Schäffer, Peter: Razzia mod tyske nynazister i Poli-
                 tiken 13/1 1994                          
Slagmark 1985, Århus,s.5-80                               
Sløk, Johannes: Eksistentialisme,Berlingske Forlag 1980       Stybe, Svend Erik: Idéhistorie, Munksgaard 1972,
                   s. 338-344 og 378-380                      Tafdrup, Pia: Mødet med et du i Information
              Kronikken 20/8 1993                          
Thielst, Peter: Den verdensberømte dansker i Samvirke.
                september 1993, s. 46-48